Fanny?
Mor?
Siri?
Maj?
Farmor?
Alexander? Hvordan har du det?
Skal vi spille lidt kort inden middagen?
Det er 43. gang, vi fejrer jul sammen.
- Kan det virkelig passe, frøken Ester? - Jo, det er 43. gang.
- Tænk engang. - Ja, det er underligt.
Lille frøken Ester.
- Godaften, fru Ekdahl. - Godaften, piger.
- Alida kan gå ind til de andre piger. - Tak, fru Ekdahl.
- Hvorfor er du sur? - Jeg er ikke sur.
Det kan jeg se, du er. Du er altid sur juleaften.
- Jeg forstår ikke, hvad fruen taler om. - Hører du ikke? Du er sur.
Forbandede kælling.
frygt ikke, Josef kær din engel er dig stedse nær
nu sender jeg et hastigt bud alt fra din skaber og gud
Maria og barnet skal du vække fort og føre dem fra landet bort
Herodes truer med morderhånd hvert drengebarn i dette land
alt har jeg på sinde lagt jeg vil gøre som du har sagt
priset være Gud på sin trone som værner om min eneste søn
nu slutter vores skuespil det slutter godt, det slutter vel
Guds søn er reddet, det er vist reddet er vor Jesus Krist
af dette vi os lære kan at Herren værner om hver mand
hver kvinde og hvert barn for sand
en jul så rig og lys ønsker vi i hvert et hus
ingen skal i mørket være
en god jul til jer hver især
Familien Ekdahl har tradition for at holde julefest for teatrets personale.
Gæsterne er en broget skare, ganske ulig hvad vi er vant til heroppe.
Trods dette frabeder jeg mig fornemme miner og løftede øjenbryn.
Jeg vil se glad generøsitet, varme og hjælpsomhed.
- Forstået? - Ja, hr. direktør.
Alma og Petra tager julekurven. Jeg tager punchen.
- Er vi parat? - Ja, hr. direktør!
Fremad, march!
Kom nu straks, Carlchen. Vi må ikke komme for sent til din mor igen.
Kom nu.
Skynd dig dog. Kom nu.
Kom.
God jul!
- God jul, Oscar. - Tak.
Værsgo! Tag for jer!
Træd nærmere, træd nærmere. Vær ikke generte. Kom.
Mine kære venner.
I 22 år har jeg i min egenskab af teaterdirektør -
- stået her og holdt tale.
Uden at have det fjerneste talent...
... for den form for optræden.
Især ikke når man tænker på min far -
- der jo var en strålende festtaler...
Mit eneste talent, hvis man kan tale om talent i mit tilfælde -
- er, at jeg elsker den lille verden inden for husets tykke mure.
Og så holder jeg af dem, der arbejder i denne lille verden.
Udenfor findes den store verden -
- og nu og da formår den lille verden at afspejle den store -
- så vi forstår den lidt bedre.
Eller også gør vi det muligt for de mennesker, der kommer her -
- for en kort stund eller...
... nogle sekunder...
... at glemme den vanskelige verden derude.
Vort teater er en lille...
... et lille rum med orden, rede, omsorg...
... og kærlighed.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg føler mig så...
... tåbeligt højtidelig netop i aften.
Når du har givet Ismael mad, lukker du butikken og låser døren.
Jeg har nøgle med.
- Godnat, Aron. - Godnat, morbror Isak.
Isak!
God jul.
Jeg forstår ikke, hvor de bliver af. De burde have været her for længst.
Oscar holder nok en lang, kedelig tale.
- Jeg synes, jeg kan høre dem nu. - Ester, kom med min pels.
Der kommer min familie.
- God jul. - God jul, farmor.
God jul.
Mor. Hvor er du smuk.
Hvad er der, min kære?
Moster Emma, hvor er det rart at se dig.
- Velkommen, moster Emma. - Tak.
- Så mangler vi bare Carl og Lydia. - Måske har de glemt, hvornår det er.
Vi har altid spist julemiddag klokken halv fem.
Alexander, løb ned og ring på hos Carl og Lydia og se, om de er der.
- Søde Carlchen, skynd dig nu. - Hold mund!
- Vi er frygtelig sent på den. - Hold mund!
- Det er for din skyld, at jeg gør det. - Ikke mere, mein Carlchen.
Det er for din skyld!
- Mor! - Goddag, Carl.
- God jul, tante. - Nå, så kan vi endelig spise.
Hvad ville frøken Maj sige til et lille besøg på værelset i aften?
- Er der noget galt? - Jeg har det fint.
Jeg må hellere hjælpe pigerne med træet.
Har du set, at min mand er begyndt at gøre kur til lille Maj?
- Gør det dig ikke vred? - Vred? Jeg synes, det er sødt.
Kom her, unger.
Nu skal farbror Carl byde på et allerhelvedes julefyrværkeri.
Bliv her.
Alexander.
Hør engang.
Nummer et.
Nu kommer nummer to.
Og nu... Nu kommer den tredje.
Alexander.
Det skete i de dage, at der udgik en befaling fra kejser Augustus -
- at alverden skulle skrives i mandtal.
Det var den første indskrivning, mens Kvirinius var statholder i Syrien.
Og alle gik hen for at lade sig indskrive, hver til sin by.
Også Josef drog op fra Galilæa, fra byen Nazareth -
- til Judæa, til Davids by, der hedder Bethlehem -
- thi han var af Davids hus og slægt -
- for at lade sig indskrive med Maria sin trolovede, som var frugtsommelig.
- Overgiver du dig? - Nej!
Undskyld, her er vist lidt rodet.
- Kom op til os. Så får du en gave. - Tak, søde fru Ekdahl.
Kom så, børn. Nu skal I i seng.
Skynd dig nu, Alexander. I seng, børn.
- Så beder vi aftenbøn. - Tak, kære Gud, for i dag.
Hjælp mig til at blive et artigt barn.
Gud bevare far, mor, farfar, farmor, mig, mine søskende -
- mine onkler og tanter, Vega, Ester, Maj, Siri og Berta -
- Alida og Lisen og onkel Isak og alle mennesker, amen.
- Godnat, Alexander. - Godnat, min skat.
- Godnat, sov godt. - Tak.
Putte kysser som en mand.
Alexander.
Se, hvad jeg har fået i julegave.
Se, hvad jeg har fået af fru Ekdahl.
Er jeg ikke frygtelig smuk? Er jeg ikke fin?
Jeg ligner en dame. Det gør jeg.
I nat kan han ikke sove hos Maj, for Maj får besøg, må han forstå.
Maj kan ikke have så mange mænd i sengen.
Men han er Majs yndling, det ved han nok.
Nu må vi sige godnat, mine kære. Vi skal tidligt op.
Godnat.
Carl. Carlchen. Carlchen, du skal vågne. Vi skal hjem.
Godnat, mor. Carl er lidt træt. Jeg hjælper ham.
- Kom nu, vi skal hjem. - Kom så.
- Godnat, tante. - Godnat.
Godnat, godnat.
Der ligger hun. Den smukke pige. Den stakkels Arabella.
Hun ved ikke, hvad der venter hende.
Hun er alene. Den eneste i hele huset.
Hendes mor er død, og hendes far er ude med sine svirebrødre.
Hvem kommer der, da klokken slår 12 i slotstårnet?
Jeg bliver bange!
Hvad er det for en frygtelig hvid skikkelse -
- der svævende på månens stråler nærmer sig min seng?
Det er min døde mor. Det er min mors spøgelse.
Nu skal I være stille! Sov så, børn. Godnat.
Jeg synes, der lugtede af petroleum på børneværelset.
Der er da ingen petroleumslampe inde på børneværelset.
Se, Isak. Nu har jeg lavet noget rigtig stærk kaffe.
Meget bedre end frøken Vegas forfærdelige sjask. Værsgo.
Hvad mon klokken er? Ti minutter over tre.
Så har vi to timer, inden jeg skal klæde om til froprædikenen.
Hvor er det dejligt, at du er her.
Du er min bedste ven. Hvad skulle jeg gøre uden dig?
I fjor syntes jeg, julen var morsom. I år havde jeg bare lyst til at græde.
Jeg er nok ved at blive gammel.
- Er jeg blevet gammel, Isak? - Du er blevet ældre. Det er du.
Det tænkte jeg nok.
Jeg havde bare lyst til at græde.
Men det er nu morsomt med børnebørnene her.
Oscar ser syg ud. Han slider sig ihjel på det forbaskede teater.
Og hvorfor skal han nu spille genfærdet? Han burde skåne sig.
Og desuden er han en forfærdelig dårlig skuespiller.
Jeg gad vide, om Emilie er klar over, at han er svag og har brug for hvile.
Jeg må hellere tale med hende.
Men han er nu dygtig, Oscar. Dygtig og samvittighedsfuld.
Tænk engang, teatret løber rundt og giver et lille overskud, Isak.
Før måtte jeg bidrage med mindst 50.000 kroner om året.
Det gjorde intet, men Oscar brød sig ikke om at bede mig om penge.
Det er noget andet med Carl.
Nu har han bedt om et nyt lån. Men jeg har sagt nej.
Beder han dig om et lån, må du også sige nej. Lov mig det.
Jeg forstår det ikke. Gang på gang ordner jeg det hele for ham -
- men efter et år er han i knibe igen.
Han siger, at han ikke går til ågerkarle, men jeg ved snart ikke.
Så er der hans stakkels tyske kone. Hvordan kunne han falde for hende?
Det må være noget erotisk, tror jeg. Hvad tror du, Isak?
- Erotisk? Jo, det skal nok passe. - Du hører jo ikke efter.
Det gør ikke noget. Det vigtigste er, at du holder mig med selskab.
Carl og Gustav Adolf er overerotiske.
Det har de efter deres far. Han var overerotisk.
Jeg syntes, det blev lidt for meget af det gode, men jeg sagde aldrig nej.
Gustav Adolf er værst.
Alma siger, at hun er ligeglad med hans små sidespring -
- fordi han er verdens rareste og bedste ægtemand.
Det er et held, at Alma tænker, som hun gør.
Måske burde man advare pigen. Maj eller hvad hun nu hedder.
Virkelig sød, må jeg sige. Godt tag på børnene. Kønne farver. Net figur.
Det er synd, at hun er halt, staklen.
Er du ked af, at du er blevet gammel, Isak?
Nej, det er jeg sandelig ikke. Alt bliver bare værre.
Værre mennesker, værre maskiner, værre krige.
Og værre vejr. Godt, man snart skal dø.
Du har altid været en frygtelig, gammel verdenshader, Isak.
- Jeg tænker slet ikke som dig. - Nej, det anede mig.
Det hindrer mig jo ikke i at have lyst til at græde.
Gør det noget, at jeg græder lidt?
Det bliver jo ikke til noget.
Jeg må drikke lidt mere cognac.
Hvad ler du ad?
Kan du huske, da vi to sad i sofaen der og kyssede som besatte?
Du havde knappet min bluse op, og vist også noget andet.
Og pludselig blev forhænget trukket til side, og der stod min kære mand.
Det var præcis som i et Feydeau-skuespil.
Jeg skreg, og du prøvede at storme ud ad døren.
Han styrtede ind efter sin pistol, og jeg hagede mig fast til hans ben.
- Og siden blev I venner for livet. - Din mand var meget storsindet.
Nu græder jeg, kan du se.
Det glade, gode liv er forbi -
- og det skrækkelige, elendige liv har kastet sig over os.
Jo, det har.
Nej, nej.
Det går virkelig ikke. Nu må jeg vaske mig og sminke mig igen.
Sætte håret lidt pænt og tage mit korset på, og bagefter kjolen.
En grædende, ømhedstørstende kvinde forvandles til en fattet farmor.
Vi spiller vores roller. Nogle spiller sjusket -
- andre med omsorg. Jeg tilhører den sidste kategori.
Godnat, min skønne Helena.
Du var en sød elsker. Du var som jordbær.
Fru Ekdahl bad mig hjælpe med morgentoilettet.
Et konditori ved Slottsgatan.
Eget bagværk. Kager, tærter, flødeskumskager, konfekture.
Hvad siger du, Majalil? Ville det ikke smage dig?
Du bestyrer det hele, du er chefen, du bestemmer.
Så sent som i går sagde jeg til Alma: "Se lille Maj. Hun er en prinsesse."
Sikke et bryst du har, mit barn.
Lad mig se rigtigt. Du driver mig til vanvid.
Vær ikke bange. Jeg er en dejlig elsker, det siger alle fruentimmere.
Når direktøren har fået mig ned at ligge, glemmer han konditoriet.
Nej, jeg sværger, min Maja! Vent! Lad mig få noget at skrive på.
Kom her, så skal du bare se.
Her er en pen. Nu skal du se.
Nu skriver jeg:
"Maja Kling..."
"... bestyrer mit konditori."
Underskrevet: "Gustav Adolf Ekdahl."
"Julenat 1907."
Det her er en kontrakt.
Den stikker du op under næsen på en advokat, hvis jeg glemmer mit løfte.
Direktør Ekdahl må være forsigtig, så jeg ikke bliver med barn.
Hvad siger du? Er onkel Gusten ikke sjov?
Har du nogensinde mærket sådan et træben?
Så for søren! Jeg tror, raketten gik af!
Nå ja, den slags sker. Var det ikke skønt?
- Direktøren er en rigtig buk. - Og Maja er mit lille lam.
Jøsses, jeg må om og ligge. Jeg blev helt svedig.
- Jeg har spist for meget. - Direktøren er vel ikke utilpas?
Nej. Jeg har det som en prins i en bagerbutik... eller et konditori.
Ingen kan da have det dårligt med en godbid som dig.
- Sæt dig overskrævs på mig. - Direktøren er helt umulig.
Dumme, dumme rytter, rider bare videre.
Nu har vi det rigtig paradisisk, svinagtigt godt, ikke?
- Sikke hans hjerte slår. - Jeg har et fantastisk godt hjerte.
Han må give mig en ny seng.
Du skal få konditori og lejlighed og smukke møbler og en stor, lille seng.
- Og pænt tøj. - Ingen skal være smukkere end du.
Du skal være min elskerinde.
Jeg kommer hjem til dig hver lørdag og onsdag klokken 3.
- Han er dum. - Hvad?
Han er dum, sagde jeg. Han er en rigtig dumrian.
Jeg er da ikke en dumrian.
Jo, for han bilder sig ind, at jeg vil have noget af ham.
- Vil du ikke have noget? - Forstår han ikke, at jeg driller?
Driller?
- Hvordan? - Direktøren er vel ikke vred?
Nej, jeg er ikke vred. Men jeg vil ikke behandles som en idiot.
- Hold op med at le. - Jeg synes, han er så morsom.
Nej, nej, nej.
Jeg er ved at blive forkølet. Det gør ondt i halsen, når jeg synker.
Det isner i tænderne.
Hvorfor er her ikke tændt op?
Vi skylder brændehandleren 150 kroner, dass weisst du doch.
At du ikke har lært at tale svensk efter 23 år!
- Tal dog svensk! - Jeg gør mit bedste, mein Carl.
I tirsdags bad jeg mor låne mig 10.000 til at betale gælden.
Hun tog et papir frem, hvorpå der stod, at jeg skyldte hende 37.000.
- Det er utroligt. - Du må gå til jøden.
Der har jeg været. Jeg betaler fandens til ågerrente!
Betaler jeg ikke til tiden, viser han mor gældsbrevet.
- Jeg har nogle smykker. - Fjols!
Det ville se kønt ud, hvad? Professor Ekdahl hos pantelåneren.
Kommer du ikke i seng nu, mein Schatz?
Kom, Carlchen. Kom und sæt dig her hos mig.
Du lugter dårligt.
Er du holdt op med at vaske dig, eller er du begyndt at rådne?
Nej. Jeg lugter overhovedet ikke dårligt, mein Carlchen.
Det er dig, der har lugthallucinationer.
Jeg bløder.
- Skal jeg lave et omslag til dig? - Nej.
- Vil du ikke prøve at sove lidt? - Jo.
Jeg har så ondt af dig, mein Carlchen.
Hvordan bliver man middelmådig?
Kan du fortælle mig det?
Hvordan falder støvet? Hvornår har man tabt?
Først er man en prins, der skal arve kongeriget.
Pludselig, inden man ved et ord af det -
- er man afsat.
Døden prikker en på skulderen.
Der er koldt i værelset, og vi kan ikke betale for brændet.
Jeg er dum og ondskabsfuld.
Mest ondskabsfuld er jeg mod det eneste menneske, der holder af mig.
Du kan aldrig tilgive mig. Jeg er en skiderik og en fæhund.
Skal jeg lave dig en vintoddy?
Hold op med at være så pokkers servil!
Tør dig om munden. Du har altid våde læber. Det er ækelt!
Det er ikke med vilje, at jeg er ondskabsfuld.
Nej, det ved jeg, mein Liebling.
Oh, du liv.
Oh, søvnløshed, fattigdom og ydmygelse.
Ræk hånden ud, og du famler i tomheden.
Hvorfor er jeg så fandens fej?
- Godnat. - Godnat.
- Godmorgen, far. - Godmorgen, Petra.
Får man nu ikke noget kys?
- Godmorgen, Gustav Adolf. - Godmorgen, Alma.
Petra! Lav din far tre æg med skinke og to stykker brød med myseost.
- Hvad vil du have at drikke? - Øl.
Petra! Du ved, hvor ølkassen står.
Nej, for resten. Der er vist porter i isskabet.
- Du vil hellere have porter, ikke? - Ja.
Petra! Stå ikke der og stir. Vi skal være hos farmor om en time.
- Hvordan har du det? - Cognac.
- Jeg har hængt dit tøj frem. - Tak.
- Der er varmt vand, hvis du vil i bad. - Tak, det var godt.
- Skynd dig nu. - Yes, sir!
- Du er stadig pokkers flot. - Du er en stor skiderik.
- Du? Kom med hen i sengen lidt. - Nej, jeg har lige sat hår.
Så gør vi det stående, morlille. Det er heller ikke ringe.
- Petra kommer med morgenmaden. - Vi låser døren.
Så kom, men lad det gå lidt hurtigt.
Nej, jeg kan vist ikke.
- Kan du ikke? - Nej, der må være noget galt.
- Du er vel ikke syg? - Nej, for pokker. Jeg har det fint.
- Læg dig på sengen. - Ja, jeg lægger mig på sengen.
- Skal jeg hente bakken? - Tak, det er pænt af dig.
Tænk, at jeg ikke har slået dig ihjel.
Hvad siger du nu, hvad?
Så, mine venner. Nu er det tid.
Mens jeg sov i haven, som var min skik hver eftermiddag -
- listede din farbror mod mig -
- med bulmeurtens helvedessaft i flasken.
Og i mit øre hældte han spedalskhedsgiften -
- der på menneskers blod så fjendtligt virker -
- at den brat som kviksølv farer gennem hver naturlig vej i legemet -
- og ved dens bratte virkning det sunde blod må størkne -
- som når eddike bliver dryppet i mælk.
Så gik det mig; straks satte sig en bark af udslæt som på Lazarus -
- med ækel skorpe på mit rene legeme.
Å rædsel! Rædsel over alle rædsler!
Er du et menneske, så tål det ej!
Lad ikke Danmarks konges leje være utugts og den frække blodskams seng.
Nu ved jeg ikke, hvad jeg skal.
Hr. Ekdahl rejser sig og går ud bagved.
- Hvor er jeg? - Hr. Ekdahl er her. På teatret.
Jeg tror, vi skal hjem og hvile lidt.
- Hvad skete der? - Du blev vist lidt træt, tror jeg.
Skal jeg ringe efter ambulancen?
Hvad laver jeg her?
Du spillede skuespil.
Spillede skuespil? Hvorfor spillede jeg skuespil?
Kom nu, Oscar. Så går vi hjem.
- Skal jeg dø nu? - Kan I ikke hjælpe mig?
Jeg skaffer en drosche.
Han skal have sin overfrakke.
Alexander, kom nu.
Kom nu.
Stands. Stands!
Stands, siger jeg! Hallo!
Stands!
Tag kærren bag jer.
Nej.
Nej, vi ved det ikke endnu.
Ja, lad os håbe det. Tak, fordi De ringede.
- Hvordan har vores kære Oscar det? - Vi må bare håbe.
- Hvordan har han det? - Det er et spørgsmål om timer.
- Har han ondt? - Han sover det meste af tiden.
Gå ud til Ester og Vega i køkkenet. Så får I chokolade og madder.
Tænk engang, børn. Dette brev skal helt til en lille missionsstation i Kina.
Hr. Albrektssons fortalte, at hans puddel har fået fire hvalpe.
Der bor min veninde. Hun har boet der i 50 år.
Hr. Albrektsson tænkte, om Fanny og Alexander ville have en hvalp.
- Vi må ikke få hund eller kat for mor. - Den kan bo her hos os.
- Hvor skønt. - Ellers skal den jo sælges.
Da jeg var i Kina med min veninde, og vi arbejdede i marken -
- havde vi hund og tre katte.
- Skal vi spille en gang til? - Ja, men så skal du tage de røde.
Hr. Albrektsson har tjent mange penge på sine hunde.
- Men den her ville han give væk. - Han er jo velhavende.
Det er jo hans kones penge, kære frøken Ester.
Vil Fanny og Alexander have en sirupsmad?
Ja tak, frøken Vega.
Nu er brevet færdig. Kom, så kan Fanny slikke kuverten.
Værsgo.
- Vil Alexander låne fløjten? - Nej tak.
- Slikke på frimærket, Alexander? - Nej tak.
Så kan du slikke frimærket.
Tak skal du have, lille ven.
Nej, lad være.
Kom ind.
Mor bad mig hente jer.
Kom, læg madderne.
Kom nu, Alexander. Det er ikke farligt.
Kom her, Alexander.
Kom nu.
Jeg venter udenfor.
Kom herhen, Fanny.
Sig til Alexander, at det ikke er farligt.
Det skal jeg nok.
Nu ville jeg kunne spille genfærdet rigtig godt.
Intet.
Intet skiller mig fra jer.
Ikke nu og ikke sidenhen.
Det ved jeg.
Det ser jeg fuldstændigt klart.
Jeg tror, at jeg vil komme jer nærmere nu, end da jeg levede.
Nu vil jeg se på Alexander.
Alexander.
Far siger, at det ikke er farligt.
Vær nu ikke barnlig!
Prøv nu at være en stor dreng, søde Alexander.
Fanny, vågn op. Kan du høre det?
Prut. Pis. Lort. Prut.
Pis. Helvede. Lort...
Frøken Siri, sig til børnene, at de godt må forlade bordet.
Kan du høre noget?
Alexander, vågn op! Der er noget derude.
- Goddag. - Goddag, Alexander.
Glem ikke at hilse din mor mange gange.
Hej.
Hvad er der?
Alexander. Der er en, der vil tale med dig.
Du må vente med chokoladen.
- Hvad har jeg gjort? - Det ved du bedst selv.
- Goddag, Alexander. - Goddag.
Vi har jo mødtes før.
Under sørgelige omstændigheder, da jeg begravede din far.
Siden har din mor nu og da henvendt sig til mig med sine bekymringer.
Jeg er en nær ven af din farmor. Jeg er menighedens sjælesørger.
Biskoppen har været meget god mod mig i denne svære tid.
Vi har også talt om dig, min dreng.
Jeg har fortalt, hvor stolt jeg er af mine børn.
I er dygtige i skolen. Flittige og opmærksomme, gode karakterer, ikke?
Du skal ikke være bange. Jeg er din ven og vil dig det godt, ved du vel.
Men flid og gode karakterer er ikke alt her i verden.
Puds næsen, Alexander.
Sikke et snavset lommetørklæde. Har Maj ikke givet dig et rent?
Jo. Forbandede lort.
Som sagt er flid og gode karakterer ikke alt.
- Lyt nu til biskoppen. - Det gør han sikkert også.
Ikke, Alexander? Du er spændt på, hvad jeg har tænkt mig at sige.
Du er ved at blive voksen -
- så derfor vil jeg tale til dig som en voksen til en voksen.
Kan du fortælle mig... Kan du forklare mig -
- hvad løgn er, og hvad sandhed er? Kan du det?
Du synes, det er et dumt spørgsmål. Du har ret. Jeg ville bare spøge lidt.
Du ved godt, hvad løgn og sandhed er. Ikke, Alexander?
Det er godt. Det er godt, min dreng.
Du ved naturligvis også, hvorfor man lyver.
Hvorfor lyver man?
Hvorfor lyver man, Alexander? Kan du forklare mig, hvorfor man lyver?
Fordi man ikke vil tale sandt.
Det var et meget listigt svar, min unge ven.
Men så let skal du ikke slippe.
Derfor spørger jeg dig: Hvorfor vil man ikke tale sandt?
- Det ved jeg ikke. - Vi har god tid, Alexander.
Jeg er så interesseret i dit svar, at jeg vil vente så længe, det skal være.
Det tror du ikke, men det er faktisk sandt.
- Man lyver for at opnå en fordel. - Godt svaret, min dreng!
Godt og koncist.
Du må tilgive mig, at mit næste spørgsmål er lidt mere personligt.
Kan du forklare din mor og mig, hvorfor du har løjet i skolen?
Din klasselærer skriver, at du har spredt de særeste løgne i klassen.
- Hvad? - Solgt til cirkus!
Benægter du at have fortalt i klassen -
- at jeg skulle have solgt dig til et omrejsende cirkus?
Og at når semesteret er slut, kommer cirkusfolkene og henter dig.
At du skal oplæres som akrobat og cirkusrytter -
- sammen med en jævnaldrende sigøjnerske ved navn Tamara.
Gå hen og bed din mor om forladelse for den sorg, du har forvoldt hende.
Gå nu hen til din mor og bed om forladelse.
Hører du ikke, hvad jeg siger?
Jeg beder mor om forladelse og lover aldrig at lyve igen.
Det var godt, Alexander. Så behøver vi ikke snakke mere om det.
Fantasi er noget storslået. Det er en mægtig kraft, en gave fra Gud.
Og den forvaltes for vores skyld af de store kunstnere, digtere, musikere.
Jeg henter Fanny.
Kom, Alexander. Jeg har noget vigtigt at fortælle jer.
Edvard har bedt mig gifte mig med ham.
Jeg har med taknemmelighed og glæde sagt ja.
Dels har jeg længe levet alene.
Dels har mine børn brug for en fast hånd... en far.
Det er klart, at meget bliver...
Må Gud se i nåde til vores lille familie.
Jeg ønsker, at vi skal falde på knæ og forenes i en inderlig bøn.
Må Gud, vor fader, i sin nåde se til vor lille familie.
Velsigne os og bevare os fra alt ondt i alle vore dage.
Jeg beder Dig, Gud -
- om styrke til at være et værn og et forbillede for disse faderløse små.
Jeg beder Dig også om styrke til at være en støtte -
- for denne unge ensomme kvinde.
Da bispegården blev bygget, var bekvemmeligheder ikke så vigtige.
Mine forgængere har ladet alt være uforandret, og jeg følger traditionen.
I disse gamle stuer findes en skønhed, der er uforgængelig.
Vi skal være taknemmelige for den strenge og rene atmosfære.
- Se, der kommer min mor og søster. - Er I her allerede?
- Velkommen, fru Ekdahl. - Tak.
Og dette er min søster Henrietta.
- Velkommen til bispegården. - Tak.
Kom nu og sig goddag, børn.
Det er fru Tander, vores kokkepige, der har været hos familien i 30 år.
Min tilkommende, fru Emilie Ekdahl.
- Goddag, fru Ekdahl. - Goddag, fru Tander.
Og det er vores dygtige piger: Karna, Selma og lille Justina.
Nu skal vi hilse på min faster, der desværre er syg og sengeliggende.
Goddag, faster Elsa. Hvordan har faster det i dag? Se, vi har besøg.
Kom og hils på, børn.
Min tilkommende. Fru Emilie Ekdahl. Den kendte skuespillerinde.
Goddag, frøken Bergius.
Børnene er faldet i søvn. Det er sent, og vi må hjem.
- Nej, ikke endnu. - Hvad er der, Edvard?
Jeg har et ønske. Et eneste ønske, men det er vigtigt.
Jeg fortæller det nu, så du kan skifte mening, hvis du ikke kan opfylde det.
Jeg ønsker, at du og dine børn skal komme til mit hjem uden ejendele.
Hvad mener du?
Jeg ønsker, at du skal forlade dit hjem -
- dit tøj, dine smykker, dine møbler, dine værdigenstande...
... dine venner, dine vaner og tanker.
Jeg ønsker, at du helt og holdent forlader dit tidligere liv.
- Skal jeg komme nøgen? - Det er alvor, min elskede.
Du skal komme som en nyfødt til dit nye liv.
Og børnene? Deres legetøj, dukker, bøger...
Intet.
Jeg må tale med Alexander og Fanny.
Jeg kan kun træffe det valg på egne vegne. Derfor må jeg spørge dem.
- De må ofre noget for din lykke. - Du er allerede ond.
Kys mig.
- Nej, jeg er ikke spor ond. - Jeg skal nok overtale dem.
- Du skal tænke dig om, Emilie. - Jeg har allerede tænkt.
For mig er det ikke svært at opfylde dit ønske.
Der er aldrig noget, der virkelig har betydet noget for mig.
Indimellem har jeg tænkt på, om der var noget galt med mine følelser.
Jeg forstod ikke, hvorfor intet gjorde rigtig ondt.
Hvorfor jeg aldrig kunne føle mig rigtig glad.
Nu ved jeg, at afgørelsen er her.
Vi kommer til at forvolde hinanden smerte, men jeg er ikke bange.
For vi kommer også til at forvolde hinanden glæde.
Og nu og da græder jeg af frygt, fordi tiden er kort -
- dagene går så hurtigt, og intet er uforanderligt.
Kys mig nu, og hold mig i din favn helt stille, som kun du kan.
Jeg, Olof Henrik Edvard Vergerus...
... tager dig, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
-... til min ægtehustru... -... til min ægtehustru...
-... at elske dig i nød og lyst. -... at elske dig i nød og lyst.
Og som tegn derpå giver jeg dig denne ring.
Jeg, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
... tager dig, Olof Henrik Edvard Vergerus...
-... til min ægtemand... -... til min ægtemand...
-... at elske dig i nød og lyst. -... at elske dig i nød og lyst.
Og som tegn derpå tager jeg imod denne ring.
I Faderens, Sønnens, og Helligåndens navn. Amen.
Eftersom I nu har taget hinanden til ægte -
- og således foran Gud og denne kristne forsamling...
- Er det her nu også godt? - Du så jo, hvor lykkelig Emilie var.
- Jeg tænker på børnene. - De vænner sig nok til det.
- Biskoppen er en værre skørtejæger. - Det ved du intet om, kære Carl.
Jeg har bare lyst til at græde.
De burde have ofret en bryllupsrejse.
Jeg ville invitere dem til Provence, men jeg måtte ikke for Emilie.
Hun har gevaldig respekt for sin nye mand.
Statelig, det er han nu.
- Han har sikkert forlorne tænder. - Sikke noget vås.
- Hans mor var da charmerende. - Søsteren virker som en havgasse.
Jeg har på fornemmelsen, at vi får Emilie igen. Inden længe.
- Børnene har vist ingen appetit. - De er beklemte ved alt det nye.
De værdsætter måske ikke den velsmagende mad.
Henrietta! Vores første aften sammen skal vi være glade.
Jeg ønsker ikke at ødelægge aftenen.
Men for fremtiden... Ja, jeg må hellere sige det nu.
For fremtiden må ingen rejse sig, før de har spist op.
Kæreste Henrietta, det er mig, der bestemmer over mine børn.
Der er én grundregel her i huset, som ingen må overtræde.
End ikke du, kære Emilie... Og det er respekten for de jordiske gaver.
Du har vist misforstået noget væsentligt, kæreste Henrietta.
Men jeg foreslår, at vi taler om det senere.
Tilgiv mig, kære Emilie. Jeg forglemmer mig.
Du er sikkert en meget bedre husmor. Jeg vil spørge dig til råds om alt.
Edvard har formanet mig mindst hundrede gange.
Men det er ikke let at skulle indse, at man er blevet overflødig.
Så rækker det, Henrietta!
Så må jeg måske fortælle, at vi står tidligt op. Både hverdag og søndag.
Klokken 6 samles vi til morgenbøn i Edvards arbejdsværelse.
Og vi reder selv vores senge og rydder op.
Her i huset hersker punktlighed, renlighed og orden.
Bliv nu ikke forskrækkede, børnlille. I begyndelsen tager vi let på det.
Hvad mener Blenda? Hvis man vil indføre en opdragelsesmetode...
Slet ikke, kære lille Emilie. Med tiden opdager børnene sikkert selv -
- hvor morsomt det er at udføre sine pligter. Det skal være som en leg.
Mine børn sætter ikke pris på den slags lege. Og ej heller jeg.
Det må fremtiden vise, min kære Emilie.
De kommer nu. Læg sig, Alexander! Fanny, hun skal også lægge sig!
Nu beder vi aftenbøn.
Tak, kære Gud, for i dag. Hjælp mig til at blive artig.
Gud bevare far, mor, farfar...
- Og onkel Edvard. - Og onkel Edvard.
Mig, mine søskende, onkler og tanter -
- Vega, Ester, Maj, Siri, Berta, Alida, Lisen, onkel Isak og alle mennesker.
Godnat. Godnat, Alexander.
Justina, der er nogle ting, jeg gerne vil tale med dig om.
Hvad er det for en bog, du læser, Alexander?
Godnat, min dreng.
- Godnat, min pige. Gud velsigne dig. - Godnat, onkel Edvard.
Mit højeste ønske er, at vi skal leve fredeligt sammen.
Kærlighed kan ikke befales, men vi kan vise hinanden respekt og hensyn.
Gå bare, min kære, så kommer jeg om lidt.
- Hvor stammer dukkehuset fra? - For 15 år siden boede to piger her.
De druknede i floden sammen med deres mor.
- Måske går de igen! - Spøgelser findes da ikke, Fanny.
- Var det her deres værelse? - Ja, det tror jeg. Godnat. Sov godt.
- Vores nye stedfar er kedelig. - Hans søster er ikke rigtig klog.
- Og fedtbjerget, der skal mades. - Jeg vil ikke bo her.
I må give mig lidt tid. Her er meget, der skal ændres.
Noget vil gå hurtigt, andet vil tage længere tid. Vi må ikke miste modet.
Hvorfor giftede du dig med biskoppen?
Fordi jeg elsker ham.
Og nu skal vi sove. Når vi er mindre trætte, vil alt være meget sjovere.
Spil nu ikke Hamlet.
Jeg er ikke dronning Gertrud, din stedfar er ikke Danmarks konge -
- og det her er ikke Kronborg, selv om her ser så dystert ud.
Forbandede lort.
Kom og se, Fanny.
Der er gitter foran vinduerne. De kan ikke åbnes.
Ja, kan du se, Oscar? Det er sådan, det er.
Man er gammel, og man er barn på samme tid.
Og så forstår man ikke, hvad der blev af tiden imellem.
Den, man mente, var så betydningsfuld.
Må jeg holde dig i hånden?
Jeg kan huske din barnehånd. Den var lille og fast og tør.
Og dit håndled var frygtelig tyndt.
Det var morsomt at være mor.
Det var det også at være skuespiller, men det var bedre at være mor.
Jeg kunne lide at være tyk om livet. Jeg blæste hjertens gerne på teatret.
Det hele er for resten roller. Nogle er mere morsomme end andre.
Jeg spiller mor. Jeg spiller Julie, Margaretha.
Pludselig spiller jeg enke. Eller farmor.
Den ene rolle afløser den anden.
Det gælder om ikke at vige udenom.
Men hvor blev det hele af?
Kan du sige mig det, min dreng?
Du er sød. Du lytter til din gamle mor -
- når hun monologiserer, som Isak ville sige.
Du er en god dreng, Oscar.
Jeg sørgede sådan, da du gik bort.
Det var en mærkværdig rolle.
Følelserne kom fra kroppen.
Jeg kunne skam godt beherske dem -
- men de slog virkeligheden itu, hvis du forstår, hvad jeg mener.
Siden har virkeligheden været itu.
Underligt nok føles det mere rigtigt sådan.
Så jeg anstrenger mig ikke for få den hel igen.
Jeg er faktisk ligeglad med, at ingenting stemmer.
- Oscar, min kære dreng? - Ja, mor?
- Du er ked af det. - Jeg er bekymret.
Du er bekymret for børnene?
Ja.
Så er der aftensmad.
Værsgo. Når I har spist, skal I gå i seng med det samme.
Bakken kan stå her til i morgen.
Fru Tander sendte nogle kager op til jer.
Frøken Vergerus må ikke opdage, at I har dem fra mig.
- Er mor ikke kommet tilbage? - Nej, jeres fru mor er ikke kommet.
- Hun lovede jo at komme i aften. - Ja, ja, ja. Hvad skal jeg sige?
Hvorfor sukker Justina hele tiden sådan?
Jeg har ikke været her i huset så længe, gudskelov.
Fru Tander, der var her i den salige frues tid, kan fortælle et og andet.
Vil Justina have en kage?
- Ja tak. - Hvad siger fru Tander?
Fru Tander siger, at det var ligesådan i den salige frues tid.
Blot værre.
- Stakkels børn. - Mener du os?
Nej, jeg mener nu ikke jer.
Jeg mener de små stakler, der mødte døden i den mørke, kolde flod derude.
Den salige frue prøvede at redde dem, men strømhvirvlerne trak hende ned.
Senere fandt man dem nede ved domkirkebroen.
De havde klamret sig til hinanden, så de var som én stor krop.
Man måtte save armene af dem for at lægge dem i hver sin kiste.
Siden har der aldrig været rigtig ro her i huset, siger fru Tander.
- Spøgelser findes ikke. - Jeg vil da ikke skræmme nogen.
Men man har det ikke rigtig godt her i huset.
Se min hånd. Huden er fuldstændig væk.
Kødet er bart.
Jeg skulle servere kaffe for Hans Højærværdighed.
Da jeg tog fat i dørhåndtaget, satte huden sig fast og blev revet af.
Og så var der nogen, der grinede bag mig.
Jeg hørte det ganske tydeligt, så jeg vendte mig om.
Men der var ingen.
Og det er jo synd for den, der må...
Jeg må hellere lade være med at tale så meget. Jeg tier stille.
Nu lukker jeg døren.
Men vær ikke urolige. I morgen er jeres mor nok tilbage -
- og så befrier Hans Højærværdighed jer personligt fra jeres fangenskab.
- Jeg har set dem. - Hvem?
- Fruen og børnene, selvfølgelig. - Er det sandt?
- Taler Alexander sandt? - På mit æresord som svensk borger.
Hvor så du dem?
Jeg havde været på biblioteket hos min mors mand.
Han havde skældt mig ud... Jeg kan ikke huske for hvad.
Jeg gik gennem spisestuen. Der var underligt lyst i værelset.
Så så jeg først den ene lille pige i døråbningen.
Hun løb bare forbi, som på tå. Jeg hørte ingenting.
Derefter kom den anden, den ældre, hende med mørkt hår og store øjne.
Hun standsede og så på mig -
- og gjorde ligesom tegn til, at jeg skulle vende mig.
Og der, kraftigt belyst af sollyset -
- stod selveste fruen i sin sorte kjole.
Hun sagde med lav, næsten uhørlig stemme -
- at jeg ikke skulle være bange. At hun havde noget at fortælle.
- Hvad sagde hun? - Jeg vil ikke gøre nogen bange.
Men her er, hvad hun sagde, ordret:
"Jeg ønsker, at du skal kende vores hemmelighed."
"Din stedfar, min mand, låste mig og mine børn inde på soveværelset."
"Der havde vi været i fem dage og nætter uden hverken mad eller vand."
"l vores fortvivlelse besluttede vi os for at flygte."
"Vi bandt lagnerne sammen og prøvede at klatre ned -
- på den smalle landtange, der rager ud i det dybe, hvirvlende vand."
"Mine døtre klatrede først -
- men styrtede hovedkulds i vandet og blev trukket ned i dybet."
"Jeg prøvede at redde dem -
- men blev trukket ind i en sort strømhvirvel, der greb mit tøj."
"Først under vandet fik jeg fat i mine børns hænder og trak dem til mig."
Næ, Maj! Hvor hyggeligt. Kom ind, kære barn.
- Jeg kommer vel ikke ubelejligt? - Bestemt ikke.
Giv mig et kys. Det var godt.
- Meget pæn. Har du selv syet den? - Ja, det har jeg.
- Kønt stof, kønt mønster. - Tak.
- Er du ikke med på udflugten? - Jeg er for tyk til at være i båden.
Sludder, Maj. Er der noget galt?
- Det er nok dumt at være bekymret. - Kom, så sætter vi os på trappen.
Du er bekymret for børnene?
Alexander og jeg aftalte at skrive sammen. Jeg har skrevet syv breve.
- Og du har ikke fået svar? - Et prospektkort for tre uger siden.
"Kære Maj. Vi har det godt. Onkel har taget os med i Botanisk Have."
"Vi har lært en masse om sjældne blomster."
"Tak for dine breve. Jeg skriver, når jeg får tid."
"Din hengivne Alexander. Fanny hilser."
Vi undervurderer vist Emilie. Hun kan godt passe på børnene og sig selv.
Vi bekymrer os uden grund.
Jeg har været hos familien længe. Det er også mine børn.
- Går du allerede? - Jeg ville bare tale med fru Ekdahl.
- Så bliv dog lidt. - Tak for venligheden.
Men jeg har lovet at have maden klar. Og stegen er ikke sat i ovnen endnu.
- Kære barn dog, er det så hårdt? - Ja, det er.
- Er det konditoriet? - Også det.
Gustav Adolf bliver ved, kan jeg forstå.
Jeg vil ikke såre ham. Han er så rar.
Men jeg er mest bekymret for børnene.
Undskyld, at jeg græder. Jeg opfører mig dårligt. Undskyld.
Fru Tander bad mig spørge, om Hans Højærværdighed spiser alene i aften.
Jeg skal ikke have aftensmad. Bare et glas mælk og et stykke brød.
Tak, Deres Højærværdighed. Det skal jeg sige.
Var der andet?
- Jeg ved ikke... - Ja?
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal sige det. Det vil virke, som om jeg løber...
Biskoppen må tilgive mig, men jeg kan ikke stå i døren...
Kom ind, og luk døren efter dig.
Biskoppen har jo bedt mig holde øje med børnene.
Lytte til deres samtaler, og sige, hvis der er noget.
Ja?
Alexander diskede op med en forfærdelig historie.
Den handlede om...
Det er så forfærdeligt, at jeg næsten ikke kan få det sagt.
Han påstod, at den salige bispinde blev låst inde af biskoppen -
- og druknede med sine børn, da hun prøvede at flygte ud ad vinduet.
- Ja? - Det var det hele.
Justina kan gå.
Hvem er det?
- Det er bare mig. - Emilie!
Stå op med det samme. Din stedfar vil tale med dig.
Klæd dig på. Din stedfar vil tale med dig.
Skynd jer!
Alexander, min dreng.
Du har fortalt din søster og Justina, at jeg har myrdet min hustru og børn.
- Hvad? - Justina bedes gentage beretningen.
Alexander påstod at have set den døde bispinde og hendes børn.
Hun fortalte, at biskoppen i vrede havde låst hende og børnene inde -
- i det daværende soveværelse uden hverken mad eller vand.
Den femte dag prøvede de at flygte ud gennem vinduet, men de druknede.
- Genkender du historien, Alexander? - Nej.
- Justina har altså vidnet falsk? - Måske har hun drømt.
Vil Justina aflægge ed på, at hun taler sandt?
- Ja, Deres Højærværdighed. - Godt.
Fanny. Har du hørt Alexanders historie?
Nej.
Du fastholder altså, at Justina enten har løjet eller drømt?
Ja.
Kom hen til bordet, Alexander. Vil du aflægge ed på, at du taler sandt?
- Selvfølgelig. - Det er en dødssynd at sværge falsk.
Det kaldes mened og straffes hårdt.
Aha.
Læg venstre hånd på Bibelen, og gentag efter mig.
- Jeg, Alexander Ekdahl... - Jeg, Alexander Ekdahl...
... sværger ved den hellige skrift og den levende Gud...
... at alt, jeg har sagt, siger, og vil sige...
... er den rene sandhed.
Alexander, min dreng.
Du husker vel, at du og jeg havde en vigtig samtale for et års tid siden.
- Om visse moralspørgsmål. - Det var ikke ligefrem en samtale.
- Hvad mener du? - Biskoppen talte, og Alexander tav.
Tav og skammede sig, måske. Over sine løgne.
Jeg er blevet klogere siden dengang.
- Du mener, at du lyver bedre. - Noget i den retning, ja.
Alexander, min dreng. Jeg forstår ikke, hvad du forestiller dig.
Tror du, at man ustraffet kan krænke et andet menneskes ære?
Jeg tror, biskoppen hader Alexander. Det er, hvad jeg tror.
Så det er, hvad du tror.
Så skal jeg fortælle dig noget. Noget, som nok vil forbavse dig.
Jeg hader dig ikke.
Jeg elsker dig. Men kærligheden...
... det vil sige min kærlighed til dig og din mor og din søster -
- er ikke blind og blødagtig. Den er stærk og streng, Alexander.
- Hører du efter, Alexander? - Næ.
Du gør dig hård.
Desuden fejlbedømmer du situationen.
- For jeg er meget stærkere end dig. - Det tvivler jeg ikke på.
Jeg mener stærkere i ånden.
For jeg har sandheden og retfærdigheden på min side.
Alexander.
Jeg ved, du snart går til bekendelse.
Og du vil opleve din bekendelse og din straf som en lettelse.
Du er klog, lille mand, Alexander. Og du ved godt, at spillet er tabt.
Men du er stolt og stædig.
Og så skammer du dig naturligvis.
Jeg har glemt, hvad jeg skulle bekende.
- Jaså? - Hvad ønsker biskoppen, at...
- Du ved, jeg har midler til rådighed. - Det vidste jeg ikke, men nu gør jeg.
I min barndom var man ikke så blød om hjertet.
Der havde vi spanskrør som det her.
Det er en almindelig tæppebanker, men den kan danse ganske godt.
Hvis det ikke hjalp, havde vi et andet middel.
Amerikansk olie. Flasken står der, og der er et glas.
Man bliver ganske medgørlig, når man har fået et par slurke.
Og hjalp det ikke, havde vi et mørkt og koldt pulterrum -
- hvor man kunne sidde nogle timer, til rotterne begyndte at snuse til en.
Hvorfor skal jeg straffes?
Det er da indlysende, min dreng.
Du har en karakterbrist. Du kan ikke skelne løgn fra sandhed.
Du er endnu et barn, og dine løgne er frygtelige, men dog et barns løgne.
Men snart er du en voksen mand, Alexander -
- og livet straffer løgnere uden kærlighed og hensyn.
Straffen skal lære dig at elske sandheden.
Jeg bekender, at jeg fandt på, at biskoppen låste bispinden inde.
- Erkender du også din mened? - Det gør jeg vel.
Nu har du vundet en stor sejr, Alexander.
Sejren over dig selv.
Hvilken straf vælger du? Spanskrøret, amerikansk olie, eller pulterrummet?
- Hvor mange slag får jeg? - Ti.
Så vælger jeg spanskrøret.
Tag to hynder. Læg dem på bordet.
Knap bukserne ned, Alexander.
Bøj dig forover.
Rejs dig op, Alexander. Du har noget at sige til mig.
Nej.
- Du skal bede mig om forladelse. - Det gør jeg ikke.
Så må jeg slå dig, til du kommer på bedre tanker.
Kan du ikke skåne os begge for det ubehag?
Jeg beder aldrig om forladelse.
- Du beder ikke om forladelse. - Nej.
Læn dig forover, Alexander.
Slå ikke mere!
- Beder du mig nu om forladelse? - Ja.
Knap bukserne, og puds næsen. Justina, giv ham et lommetørklæde.
Nå, hvad har du nu at sige?
Alexander beder biskoppen om forladelse.
Tal højere, Alexander. Alle skal høre din anger.
Alexander beder biskoppen om forladelse.
- For løgnene og meneden. - For løgnene og meneden.
Du ved vel, at jeg straffede dig af kærlighed?
Ja!
Kys min hånd, Alexander.
- Må jeg gå i seng nu? - Ja, det må du.
Men for at du i fred og ro kan tænke over dagens begivenheder -
- skal du sove på loftet. Justina finder en madras og et tæppe.
Klokken 6 i morgen låser Henrietta døren op, og så er du fri.
- Er det en aftale? - Ja, Deres Højærværdighed!
Nu må jeg gå. Der venter en vogn oppe ved lågen.
Jeg frygter, at der er sket noget, mens jeg har været her.
Jeg lever i frygt for, at Alexander skal sige noget, der mishager ham.
Alexander er så dumdristig.
Han forstår ikke, at hans stedfar bare venter på at kunne knuse ham.
- Du er nødt til at gå fra ham. - Jeg er med barn, Helena.
- Alligevel må du... - Undskyld, at jeg afbryder dig.
Jeg har bedt ham om skilsmisse. Han nægter.
Jeg sagde, jeg ville gå fra ham alligevel.
Så tog han loven frem og forklarede omhyggeligt, hvad der vil ske.
I en retssag vil jeg tabe, fordi jeg har "undløbet hjemmet".
Børnene vil blive taget fra mig og blive opfostret af ham.
Jeg har hemmeligt skrevet til en advokat, der er min ven.
Han har bekræftet Edvards påstand.
Jeg er spærret inde, og jeg kan ikke længere få vejret.
Jeg er ved at dø, Helena.
Og jeg hader den mand så grænseløst, at jeg kunne...!
Du må ikke sige, at jeg har været her. Ikke til nogen overhovedet.
- Giv mig nøglen! Giv mig den! - Nej! Edvard har sagt nej!
Det er min!
Emilie, du må ikke!
Alma!
- Hvorfor råber du sådan? - Vi skulle jo op til farmor.
- Her er morlil ikke. Hallo? - I spisestuen.
- Vi ville høre, hvordan det gik. - Tak, udmærket.
- Tante har vel ikke følt sig ensom? - Jeg elsker at være alene, ved du jo.
- Frøken Vega blev bidt af en hveps. - Hvepse stikker da.
- De har en brod som din mand. - Lad være med at knibe mig!
Og Petra faldt i vandet.
- Hvor vil fruen spise aftensmad? - Jeg skal ikke have noget.
- Hvordan har hvepsestikket det? - Det spørger man da ikke om.
Og mor sorterer stadig fotografier. Hvor mange tusind har du nu nået?
Her er et af dig og dine brødre. Du kan ikke være mere end fem år.
- Man kan allerede se... - Hvem er den kønne dame her?
- Regnede det, hvor I var? - Slet ikke, lille mor. Der var skyfrit.
- Men vi så regnen og hørte tordenen. - Her har det regnet hele dagen.
Hende med decolletagen kan jeg huske. Hun var en af fars veninder.
Nej, vi var elevkammerater.
Hun giftede sig med en greve og fik 12 børn.
Jeg har altid beundret mors fine håndtering af fars eventyr.
Vi må gå nu. Hr. Öhman og hans kone ville komme forbi...
Jeg skal til byen i morgen. Savner mor noget?
Nej tak, Gusten.
Men jeg vil gerne tale med dig om Maj.
Hvad er der nu? Hun har det da fint. Nu bliver jeg sgu sur. Har den lille...
Tag den med ro, Gusten!
Når vi kommer ind på Maj, begynder han at råbe.
Kære Gusten, du må snart indse, at Maj ikke er dit legetøj.
Gennem Almas storsind er hun blevet medlem af familien.
Og hun venter mit barnebarn.
Du har på diktatorisk vis stukket hendes fremtid ud.
- Jeg er sgu... - Du skal ikke bande foran din mor.
Er det forstået, Gusten?
Jeg kan lide pigen. Jeg vil hende det godt.
Hun skal ikke være afhængig af familiens velvilje, hvis jeg dør.
Hun har sagt ja til mine forslag. Hun skal sgu ikke beskyttes mod mig.
Hold op med at hviske og tiske!
Kom ikke og sig, at jeg er diktatorisk. Maj har fået lov at bestemme alt selv.
Jeg kan jo lide hende. Jeg er flink mod hende. Alma er flink mod hende.
Jeg er forbandet såret, det må jeg sige. Forbandet såret!
Der er ingen grund til at forsvare Maj mod mig.
Jeg holder af hende. Alma holder af hende.
Hun er elsket som Jenny, Petra og Putte.
Ikke på helt samme måde, men næsten.
Hun er god mod mig. Hun synes ikke, jeg er fed og gammel og ækel.
Det er der ingen, der synes.
Gustav Adolf Ekdahl er dameglad. Det er ikke noget at fnise ad.
Maj skal selv gå gennem livet, og jeg vil give hende fast grund at stå på.
Nok om den sag. Operasangeren kommer med kone og børn. Kom nu.
Farvel, mor. Giv mig et kys.
Mor og Alma skal ikke konferere om Majs fremtid.
Den tager jeg mig af. Det ville hun selv sige, skulle jeg tro.
Godnat, mor. Kom, Alma.
- Jeg kommer om nogle timer. - Gu gør du ej! Kom nu.
Slap nu af, Gusten. Du får jo et slagtilfælde.
Jeg er helt rolig. Det er dig, der råber.
Og din og mors konfereren skal holde op.
- Goddag, hr. Jacobi. - Goddag, frøken Vergerus. Jeg...
- Hvad drejer det sig om? - Er biskoppen...
- Han skriver prædiken. - Kan jeg så tale med bispinden?
Bispinden er upasselig og hviler sig. Min mor er ude, og jeg har ikke tid.
- Hans Højærværdighed bliver vred... - Hvad drejer det sig om?
I november foreslog Hans Højærværdighed en lille forretning.
Virkelig? Det erindrer jeg ikke.
Biskoppen skåner sikkert sine kære for den slags trivielle bekymringer.
- Angår min brors bekymringer Dem? - Tving mig ikke til at blive vulgær.
Jeg vil være oprigtig. Jeg synes, De er ubehagelig.
Jeg har hverken tid eller lyst til at tale med Dem. Farvel.
- Pengeforlegenhed. - Undskyld?
Hans Højærværdighed biskoppen var i pengeforlegenhed.
- Må jeg sætte mig? - Ikke der. Der.
På ejendommelig vis sætter jeg pris på Deres oprigtighed.
Og jeg sætter ikke pris på Deres smisken, hr. Jacobi.
Hvad har De af forretninger med min bror?
Ingen, så vidt jeg ved.
Sig, hvad De har på hjerte, og forsvind.
Jeg må først tale med biskoppen. Det drejer sig om penge. Mange penge.
- Skylder min bror Dem penge? - Nej, tværtimod, kære barn.
I november ville Hans Højærværdighed låne penge.
Desværre låner jøden af princip ikke penge til kirkens mænd.
Så tilbød biskoppen, at jeg måtte købe kisten der til en rimelig pris.
- Jeg afslog. - Aha. De afslog.
Jeg afslog, hvilket var dumt, eftersom jeg fortrød.
Jeg vil hellere end gerne købe kisten. Næsten uanset prisen. Næsten.
Jeg henter min bror.
- Jeg har sagt, jeg ikke vil forstyrres. - Hr. Jacobi er her for at købe kisten.
Han bider sig fast som utøj.
Bliv her. Jeg henter jer om nogle minutter. Tag skoene af.
Tilgiv mig. En gammel mands beklagelige ubelejlighed. Tilgiv mig.
- De vil købe kisten? - Netop.
- Hvad vil De betale? - Det står her på papiret.
Jaså. De lader til virkelig at have fortrudt.
Jeg har måske en interesseret køber.
Jeg bliver naturligvis narret.
Det står Deres Højærværdighed frit for at sige nej.
- Har De pengene med? - Pengene? Nå, købesummen.
Naturligvis, Deres Højærværdighed. Jeg har de store sedler lige her.
Jo, jo. Se her. Her er de.
- Giv mig pengene. - Naturligvis.
Hvis Deres Højærværdighed vil give mig sit agtede navn på kontrakten.
- Vil De have mig undskyldt? - Jeg kommer til at savne Dem.
Jeg antager, at De ikke tager andet end det, der tilkommer Dem.
Mistanker falder tilbage på dem, der nærer dem.
Biskoppen ville vist sikre, at jeg ikke tager noget, der ikke tilkommer mig.
Jeg ville bare aflevere de underskrevne papirer.
Værsgo at sidde ned.
- Hvad synes De om maleriet der? - Et smukt og kosteligt værk.
- Kunne den interessere Dem? - Mine midler er knebne for tiden.
- Hvordan har bispinden det? - Tak for den venlige forespørgsel.
Bispinden er upasselig. Varmen bekommer hende ilde.
- Er det muligt, personligt at... - Jeg beklager.
Jeg forstår. Her er et brev fra gamle fru Ekdahl til bispinden.
- Jeg vil overbringe det. - Mange tak.
Jødesvin! Forbandede jødesvin! Du troede rigtig, du kunne narre mig.
Det her vil du komme til at fortryde, dit afskyelige, krognæsede stinkdyr!
- Tag den med ro, Edvard! - Det svin vil stjæle mine børn!
Det kan han ikke. Jeg har nøglen til børneværelset.
Du rører dem ikke!
Kom her. Først og fremmest skal vi have noget at spise.
Aron, kom her. Det er min nevø, Aron.
Og så til bords.
- Jeg vil gerne sove. - Aron.
Vores gæster er trætte. Har du ordnet værelserne og redt sengene?
Jeg har gjort alt, som morbror beordrede.
Alexander.
Det her er Arons dukketeater.
Hvis I beder pænt, laver han sikkert en forestilling engang.
Her bor min nevø Ismael. Han er syg. Derfor skal døren altid være lukket.
Husk det, Alexander. Husk det, Fanny.
Nu og da synger han, også om natten.
Det skal I ikke tage jer af. I vænner jer til det.
Her skal I bo den nærmeste tid. Jeg håber, I bliver glade for det.
Godnat, Fanny. Godnat, Alexander.
Om natten skal I låse døren og ikke lukke op for nogen.
- Husk jeres aftenbøn. - Du må ikke gå!
Vil du gerne have, jeg bliver? Så sætter jeg mig her.
Jeg går ind og kigger til Ismael.
Jeg hedder Aron. Min bror hedder Ismael.
Vores forældre døde, da vi var små.
Jeg skal tisse.
Pokkers. Her er ingen natpotte.
Det bliver ikke let at finde dasset om natten.
Man må håbe, det ikke spøger.
Pokkers. Jeg er vist faret vild.
Nu er jeg virkelig faret vild.
Det er ikke min skyld, at det er gået galt.
Jeg kan ikke forlade jer. Det kan jeg ikke.
Du skulle hellere tage op til Himlen, for du kan alligevel ikke hjælpe os.
Hele livet var jeg sammen med jer børn og Emilie.
Døden gør ingen forskel.
Hvad er der, Alexander?
Hvorfor kan du ikke tage op til Gud og bede ham slå biskoppen ihjel?
Eller vil Gud skide på dig? Skider han på os alle sammen?
Har du overhovedet set Gud der på den anden side?
Der er sgu ingen, der har en tanke i hovedet.
De er næsten alle sammen idioter.
Du må være forsigtig med mennesker, Alexander.
Kommer du ikke i seng? Klokken er over fire.
- Jeg kan ikke sove. - Det kan jeg heller ikke.
Elsa er meget syg. Vi burde sende bud efter dr. Fürstenberg.
Han kommer i morgen tidlig. Hvad drikker du?
- Varm suppe. Mod søvnløsheden. - Må jeg?
Værsgo, min ven.
- Kan du ikke tilgive mig? - Jeg bliver jo hos dig. Jeg bliver.
Jeg forstår ikke denne pludselige føjelighed.
Drik, mens den er varm.
Børnene skal tilbage?
- Ja. - Så er det håbløst.
Håbløst eller ej, det er det, der er det rette.
Elsa kaldte vist.
Bliv bare siddende. Jeg kigger til hende.
- Kan jeg hjælpe faster? - Der er så mørkt.
- Hvad er klokken? - Snart halv fem.
- Det var en langt nat. - Du burde prøve at sove lidt.
Jeg har ondt i benene. De hæver og gør ondt.
Du hævdede engang, at du skiftede maske hele tiden -
- så du til sidst ikke vidste, hvem du var.
Jeg har kun én maske. Den er brændt fast til mit kød.
Hvis jeg rev den bort...
Jeg har altid troet, at folk kunne lide mig.
Jeg betragtede mig selv som klog, tolerant, retfærdig.
Jeg forestillede mig ikke, at nogen ville være i stand til at hade mig.
Jeg hader dig ikke.
Nej, men din søn hader mig.
Jeg er bange for ham.
- Hvem står bag døren? - Det er Gud, der står bag døren.
- Kan du ikke komme frem? - Ingen levende må se Guds ansigt.
- Hvad vil du mig? - Jeg vil bare bevise, at jeg findes.
- Nu er det vist forbi med mig. - Vi du se mig, Alexander?
Nu skal du få mig at se.
Nu kommer jeg, Alexander!
- Indrøm, at du blev bange. - Jeg blev sgu ikke spor bange.
"Nu er det vist forbi med mig."
Det gør ondt.
Tud ikke, Alexander. Det var ikke meningen at skræmme dig.
I hvert fald ikke så meget.
Jeg har arbejdet hele natten på marionetten her.
Der er en rig cirkusdirektør i England, der er tosset med vores dukker.
Jeg hørte dig liste omkring.
Kan du høre? Min bror Ismael er vågen. Han synger.
Ismael kan ikke holde andre ud. Nu og da bliver han rasende, og farlig.
Du sagde, du havde været oppe hele natten. Men jeg så dig ligge og sove.
Der er meget, der er uforklarligt.
Det opdager man især, når man roder med magi.
- Har du set vores mumie? - Nej.
Kom.
Kig nøje efter, Alexander. Kan du se, at den trækker vejret?
Den har været død i 4000 år, men den trækker vejret.
Nu slukker jeg lyset.
- Hvad ser du? - Den lyser.
Netop.
Men ingen ved, hvorfor den er selvlysende. Ingen kan forklare det.
Det ubegribelige gør folk rasende.
Det er bedre at give spejlene og projektionerne skylden. Så ler folk.
Og det er sundere på alle punkter... ikke mindst økonomisk.
Kig nu omhyggeligt.
Morbror Isak påstår, at vi er omgivet af mange virkeligheder.
Han siger, det vrimler med genfærd, ånder og spøgelser -
- sjæle, gengangere, engle og djævle.
Han siger, at selv den mindste sten har liv.
- Vil du have mere kaffe? - Ja tak.
Alt er levende. Og alt er Gud eller Guds hensigt.
Ikke kun det gode, også det mest grusomme. Hvad tror du?
Hvis Gud findes, er han en lortegud, som jeg godt vil sparke i røven.
Din teori er meget interessant.
Den forekommer mig også at være meget velbegrundet.
Skal vi gå ind til Ismael med hans morgenmad?
Ismael. Jeg kommer med din morgenmad.
Emilie. Emilie!
Jeg fik en æske brompulver af din søster mod min søvnløshed.
Der var tre doser i suppen. Det var ikke meningen, at du skulle have den.
Da du gik ind for at se til Elsa, kom jeg yderligere tre doser i koppen.
Du vil sove dybt.
Når du vågner, er jeg væk.
Jeg tager tilbage til mine børn, til mit hjem...
... og min familie.
Emilie.
Jeg ændrer mig, og så kommer du tilbage.
- Jeg kommer aldrig tilbage! - Jeg forgifter dit liv.
Jeg forfølger dig. Jeg ødelægger dine børns fremtid.
Stakkels Edvard. Du er afsindig.
Jeg er vågen! Jeg er skrækkelig vågen.
Emilie.
Hjælp mig i det mindste hen i sengen. Jeg kan ikke længere se.
Og jeg er så ør.
Emilie.
Er du der?
Jeg kan ikke se.
Emilie!
Ismael. Jeg kommer med din morgenmad.
Godmorgen, Ismael.
Dette er Alexander Ekdahl, min ven.
Lad os være alene, Aron.
Vær ikke nervøs, jeg spiser ham ikke.
Selv om han ser appetitlig ud.
- Kom igen om en halv time. Gå nu. - Morbror Isak vil ikke...
Den gamle ged får aldrig kendskab til Alexanders besøg.
Gå nu.
Nej tak.
Jeg hedder Ismael, men det ved du vel allerede.
"Han skal blive et menneske-vildæsel -
"- hvis hånd er mod alle -"
- og alles hånd mod ham."
Jeg menes at være farlig. Derfor er jeg låst inde.
Hvordan er du farlig?
Skriv dit navn på papiret her.
Her er blyanten. Den er ret slidt, men det går nok alligevel.
Sådan, ja. Alexander Ekdahl.
Læs nu, hvad du har skrevet.
Der står "Ismael Retzinsky".
Måske er vi samme person.
Måske har vi ingen afgrænsning. Måske flyder vi gennem hinanden.
Strømmer gennem hinanden, ubegrænset og storslået.
Du bærer på forfærdelige tanker.
Det er næsten smerteligt at være dig nær.
Samtidig er det lokkende. Ved du hvorfor?
Jeg ved ikke, om jeg vil vide det.
Nogle laver et billede af den, de ikke kan lide, og stikker nåle i billedet.
Det er en klodset metode -
- i betragtning af de hurtige veje, den onde tanke kan følge.
Du er et besynderligt lille menneske, Alexander.
Du vil ikke tale om det, du hele tiden tænker på.
Du bærer på et menneskes død.
Vent lidt. Jeg ved, hvem du tænker på.
En rank mand med lyst, gråsprængt hår. Ret mig, hvis jeg tager fejl.
Han har klare, blå øjne. Ret mig, hvis jeg tager fejl.
Lige nu sover han. Han drømmer, at han falder på knæ ved alteret.
Over alteret hænger den korsfæstede profet.
I drømmen rejser han sig og råber:
"Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?"
Ingen svarer ham. End ikke en latter.
- Jeg vil ikke have, du taler sådan. - Det er ikke mig, der taler.
Det er dig selv.
Nu må du ikke tøve.
Han sover tungt, plaget af mareridt.
Giv mig dine hænder, Alexander. Det er ikke nødvendigt, men sikrere.
Dørene vil blive slået op. Et skrig vil gå gennem huset.
- Jeg vil ikke. - Det er for sent.
Der er kun en vej at gå, og jeg følger dig.
Jeg tilintetgør mig. Jeg går ind i dig, mit lille barn.
Vær ikke bange. Jeg er hos dig. Jeg er din engel, der beskytter dig.
Klokken er fem om morgenen, og solen er lige stået op.
Dørene slås op.
Nej, vent. Først et skrig.
Et uhyggeligt skrig, der går gennem huset.
En uformelig, brændende skikkelse bevæger sig over gulvet. Skrigende.
Jeg vil ikke. Slip mig. Slip mig!
Emilie.
Politiet er her og insisterer på at tale med dig.
Deres mand, Hans Højærværdighed biskoppen -
- omkom i morges under frygtelige omstændigheder.
Tillader fruen?
Vi mener, at vi har kunnet klarlægge forløbet i detaljer.
Frøken Elsa Bergius, der var meget syg, lå i sin seng.
På hendes natbord stod en tændt petroleumslampe. Den er væltet -
- og har antændt sengetøjet, samt frøken Bergius' hår og særk.
Brændende som en fakkel er hun faret gennem huset.
Ved et tilfælde er hun havnet i biskoppens soveværelse.
Ifølge Hans Højærværdigheds søster, frøken Henrietta Vergerus -
- sov Hans Højærværdighed dybt -
- grundet et sovemiddel, som De, fru Vergerus, havde givet ham.
Frøken Bergius kastede sig mod ham og antændte således hans natskjorte.
Han vågnede og formåede at befri sig fra den stadig brændende kvinde.
Men han kunne ikke selv slukke den ild, der nu fortærede ham.
Gamle fru Vergerus fandt sin søn med brændt underkrop og forkullet ansigt.
Han viste svage livstegn og råbte, at hans lidelser var uudholdelige.
Skønt jeg ikke kan ser bort fra -
- at det af Dem givne sovemiddel muligvis forværrede ulykken -
- kan jeg ikke tillægge det nogen væsentlighed.
Jeg må betegne hændelsen som et uhyggeligt sammentræf -
- af meget ulykkelige omstændigheder.
Mine kære, dyrebare venner.
Jeg er forfærdelig rørt.
Min visdom er enkel.
Nogle foragter min visdom. Dem giver jeg pokker...
Undskyld, mor. Du hæver øjenbrynet. Du synes, din søn snakker for meget.
Men jeg skal fatte mig i korthed. Således og følgelig:
Vi Ekdahl'er er ikke kommet til verden for at gennemskue den.
Vi er ikke udrustet med apparater til sligt.
Det er bedst at give pokker i de store sammenhænge.
Vi skal leve i det små, i den lille verden.
Den skal vi holde os til.
Den skal vi dyrke og få det bedste ud af.
Pludselig rammer døden.
Pludselig åbner afgrunden sig.
Pludselig raser stormen, og katastrofen er over os.
Alt det ved vi, men vi vil ikke tænke på de ubehageligheder.
Vi Ekdahl'er elsker vores udflugter.
Berøv et menneske dets udflugter, og det bliver afsindigt.
Mennesker skal for pokker være forståelige.
Ellers vover vi hverken at elske dem eller at tale ondt om dem.
Verden og virkeligheden skal være til at forstå -
- så vi med god samvittighed kan klage over ensformigheden.
Vær ikke kede af det, kære storslåede kunstnere -
- skuespillere og skuespillerinder. Vi har brug for jer.
Det er jer, der skal give os vores gys i sanseverden -
- og hellere endnu vores fornøjelser i den indre verden.
Verden er en røverkule, og nattens mørke kommer.
Ondskaben river sine lænker itu og går gennem verden som en gal hund.
Forgiftningen rammer os alle. Os Ekdahl'er og alle andre.
Ingen går fri.
End ikke Helena Viktoria eller lille Aurora.
Sådan bliver det.
Derfor er der grund til at være lykkelig, når man er lykkelig.
At være rar, gavmild, øm og god.
Derfor er det nødvendigt og ikke det mindste skammeligt -
- at glæde sig over den lille verden.
Den gode mad. Det milde smil.
Frugttræerne, der blomstrer. Valsene.
Nu, mine kære venner, er jeg færdig med at tale. Tag det, for hvad I vil.
En uuddannet restaurantdirektørs sentimentale udgydelser -
- eller en lallende gamlings elendige snak. Jeg er ligeglad.
Jeg holder en lille kejserinde i mine arme.
Det er til at forstå og dog umådeligt.
En dag vil hun bevise, at jeg tog fejl i alt, jeg lige har sagt.
En dag vil hun herske ikke bare over den lille verden -
- men over det hele. Det hele.
Så, mit barn. Vær nu en flink pige, så mor kan komme i seng.
Du har da spist færdig, ikke?
- Lad mig tage hende. - Tak, Rosa.
- Er du glad for at være her? - Alle er så flinke.
Især direktøren. Han må være en rigtig menneskeven.
Det er han skam.
Og han er især flink mod unge piger, så Rosa skal passe på.
Jamen dog!
- Godnat, frue. - Godnat, Rosa.
- Vi skal drikke champagne! - Er du sød, får du en øl på sengen.
Kom nu.
Emilie vil sikkert have champagne, og så skal vi skåle for vores døtre.
- Gå nu i seng, Gusten. - Jeg er så pokkers lykkelig.
Det er fint. Men i morgen er atter en dag, og der har du hovedpine.
Tænk, at vi er sammen igen.
Alma, jeg tager på landet i morgen.
Skal jeg ordne noget for dig? Jeg bliver til på torsdag.
- Har jeg ikke verdens bedste hustru? - Meget bedre end du fortjener.
Og verdens sødeste elskerinde. En rigtig lille skat.
- Tager du tidligt af sted? - Først klokken to. Godnat, Alma.
Når jeg ser dig, får jeg lyst til at græde af glæde.
Tænk, at du er tilbage hos os!
- Godnat, Gusten. - Godnat.
Vær nu en flink dreng, og husk, at Alma trænger til at sove.
Jeg ved godt, hvad Alma trænger til.
- Tante Emilie. - Hvad laver I dog her så sent?
Marianne Egerman har bedt os hjælpe i sin nye butik i Stockholm.
Og vi vil så gerne. Men vi har et stort problem.
Far insisterer på, at Maj skal have det konditori.
- Maj orker ikke fars formynderi. - Han er så flink.
Hun vil leve sit eget liv og bestemme over sig selv og barnet.
Vi har talt med mor. Først sagde hun, at vi ikke kunne gøre sådan mod far.
Men så sagde hun, at livet må gå sin gang -
- og at man ikke må tvinge sine børn til noget.
Men hun blev meget ked af det på fars vegne.
Du må tænke på dig selv. Far er en gammel mand. Ikke, tante Emilie?
Gå nu i seng. Jeg taler med farmor.
- Helena. - Emilie. Hvor hyggeligt. Velkommen.
- Jeg vil rådføre mig med dig. - Er det noget alvorligt?
Nå, ja. Maj og Petra vil flytte til Stockholm. Hvad synes du?
Mig bliver du ikke fri for.
- En sidste ting. - Ja, ja. Du har helt ret.
Oscar bad dig på sit dødsleje om at tage dig af teatret.
Jeg var der jo selv.
- Gustav Adolf bliver frygtelig såret. - Hvorfor er I så bløde over for ham?
Gusten er dygtig til forretninger, men teatret har han aldrig forstået.
Det er dit teater, kære Emilie.
Vi må forklare vores lille Napoleon, at han står ved sit Waterloo.
Jeg vil gerne have dig til at læse et nyt stykke af August Strindberg.
Den afskyelige kvindehader! Ved du nu hvad!
Stykket hedder "Et drømmespil". Jeg tænkte, vi begge skulle medvirke.
Aldrig i livet! Jeg har ikke stået på scenen i...
Så meget desto mere grund. Nu skal jeg ikke forstyrre dig mere.
Du forstyrrer mig da aldrig.
- Hvorfor ler du? - Nu er det os to, der bestemmer.
Tror du?
- Godnat, min kære. - Godnat, min lille pige.
"Alt kan ske. Alt er muligt og sandsynligt."
"Tid og rum findes ikke. På et ubetydeligt virkelighedsgrundlag -
- drejer indbildningen rundt og væver nye mønstre."